Visa mig en man, i vilken ålder som helst, var som helst-
-förr, nu eller i morgon-
-som inte skulle offra en testikel för att vara som Hugh Hefner-
-vid 20, 50 eller 80 års ålder-
-och leva med hans livsstil, med vackra, beundrande kvinnor-
-och vara lyckligare än en människa egentligen har rätt till.
Folk vill gärna placera människor i olika fack.
"Han ägnar sig åt välgörenhet..."
"...men så är det ju de nakna flickorna..."
"Hur kan han arbeta för djävulen och Gud på samma gång?"
Det kan man faktiskt. Det är varken ont eller gott. Det är bara rätt.
Jag skapar fantasier. Hef skapar fantasier.
Ofta finns fantasierna redan hos folk. Vi hjälper till att dra fram dem.
Översättning: Per Ekwald
Synk: stoffinho17
www.SweSUB.nu
Det som män uppmuntras till av Playboy och ett mindre repressivt samhälle-
-är en sundare inställning till sex.
Jag var intresserad av att ta reda på varför folk gör varandra illa.
Varför vi inte kan älska varandra som vi borde.
Det var därför jag pluggade psykologi.
Jag ville veta varför vi är som vi är. Och jag ville försöka göra nåt åt det.
Jag har puritanska rötter. Jag förstod det puritanska förtrycket tidigt.
Det kan också bero på att jag växte upp i ett hem där man inte kramades.
Man visade inte kärlek.
Jag flydde in i fantasierna som jag fick från filmerna och musiken.
l biosalongens mörker kunde man fly vart som helst.
Min lyckligaste tid före Playboy var de sista två åren i high school.
Jag var bäst i klassen på att dansa jitterbug.
Jag skrev artiklar för skoltidningen-
-och propagerade för swingmusiken.
l stället för att skriva dagbok gjorde han serieteckningar.
Texterna i pratbubblorna var underbara.
Jag var väldigt medveten om och orolig för-
-de sexuella tabun som rådde i USA.
Och när jag studerade på Northwestern University skrev jag en uppsats:
"Sexuellt beteende och lagen."
Jag jämförde sexlagarna i de 48 delstaterna.
Om de lagarna skulle ha följts hade de flesta män fått fängelsestraff.
Jag visade hur orimliga dessa lagar var.
De flesta var rigida på 50-talet.
På den tiden var inte folk redo att acceptera nakenhet.
Nakenhet var osedligt. Det var konservativt på högsta politiska nivå.
Det var konservativt inom filmen och när det gällde livsstilen.
Jag hade fått jobb på en barntidning.
Jag var rädd att livet bara skulle bli en ny version av mina föräldrars liv.
"Finns det inget mer?"
1952 hade vi en revy på en high school-återträff.
Min bäste kompis Jim Bropy och jag skrev manus till alltihop.
Jag sjöng några sånger och vi gjorde några sketcher.
Vi var klassens Hope och Crosby.
Då väcktes minnena av de drömmar jag trängt bort.
De förlorade drömmarna...
Mitt äktenskap var dåligt och jag kände mig vilsen.
-Hur är det? -Jag är deppig.
-Är det jobbet? -Delvis.
-Jag trodde att du gillade det. -Det gör jag. Men jag har fastnat.
Jag ville vara kreativ.
Om jag inte försöker får jag aldrig veta om det var möjligt.
lnte långt senare stod jag en dag på Michigan Avenue-bron-
-och tittade ut över sjön och undrade om det här var allt...
"Är det så här mitt liv ska vara?"
Det var under de följande veckorna jag började planera en herrtidning.
Jag gjorde det hemma i lägenheten.
Han tänkte stort och kreativt och fantastiskt.
Han skapade var han än befann sig. Han var en skapande människa.
Jag gick till banken och ett låneföretag och lånade 600 dollar.
Sen fick jag vänner och släktingar att investera sammanlagt 8 000 dollar.
Tack vare det kunde jag göra det första numret.
Sommaren och hösten 1953 var det helt otroligt.
Jag jobbade för barntidningen på dagarna.
Och på kvällarna skrev jag massor av brev.
lbland undertecknade jag dem som chefredaktör.
Och ibland som annonschef.
Eller som distributionschef.
Det var verkligen ett enmansföretag.
Jag försökte komma på nåt lockande.
Jag fick veta att den berömda nakenbilden av Marilyn Monroe-
-som väldigt få hade sett-
-eftersom posten ansåg att nakenbilder var oanständiga-
-och inte fick skickas med post...
Jag fick veta att en firma i Chicago som gjorde väggkalendrar ägde bilden.
Jag körde dit och övertalade dem till att låta mig publicera bilden.
Först hade jag tänkt kalla tidningen "Stag Party"-
-men jag fick ett brev från en advokat som representerade "Stag Magazine"-
-där de förklarade att de hade skyddat sitt varumärke.
Brevet var kanske positivt, eftersom vi tvingas hitta på ett bättre namn.
-Vad sägs om "Gentlemen". -Det låter för fint.
-Vad sägs om "Sir". -Det är redan använt.
-"Satyr"? -Ja, vad sägs om det?
Bra, men det liknar "satir". Vad sägs om "Pan"? Han var en satyr.
Nej, det ordet är inte vanligt nog.
"Playboy", då? Det finns en sportbil som heter så.
Det namnet gillar jag. Om det inte är skyddat, så får det bli det.
När namnet ändrades beslöt Hef...
...att för att ge tidningen skjuts skulle vi ha en kanin som symbol.
l sista stund ändrade jag hjorten till en kanin. Det blev avgörande.
Det är svårt att tänka sig nattklubbsflickor med horn.
Det första numret blev en framgång. Det såldes i 52 000 exemplar.
Vi satt på en restaurang i Chicago där det fanns en tidningskiosk utanför.
Vi såg hur folk kom fram, tittade på tidningen och köpte den.
Hef sa: "Där ser ni. Det var ju det jag sa."
Nakenbilden i Playboy sammanföll med hennes mest populära filmer.
De hade Marilyn Monroe på det första numrets omslag.
Otroligt! Vi minns det än i dag.
Alla pratade om den där bilden.
Snart hade alla amerikanska män sett den.
Sen ville jag ha de följande numren också. Jag blev förförd.
l de första numren köpte vi bilder av ett företag som gjorde väggkalendrar.
När vi började plåta flickorna ville jag inte ha opersonliga studiobilder.
Jag försökte hitta flickor som inte jobbade som fotomodeller.
Jag ville visa att skönhet finns överallt.
Månadens playmate skulle kunna vara vilken vanlig tjej som helst.
Vi började med Charlaine Karalus, som vi kallade Janet Pilgrim.
Hon arbetade på vår prenumerationsavdelning.
Jag var ihop med henne, och jag övertalade henne till att ställa upp.
l bilderna försökte jag antyda närvaron av en man.
Något som antydde att det vi beskådade...
...var en sorts sexuell situation.
Det jag försökte säga var att sex var en naturlig del av livet-
-och att även trevliga flickor tycker om sex.
På mitten av 50-talet var det en revolutionerande tanke.
Hugh Hefner var en väldigt skärpt person - och en väldigt farlig person.
Under sin tid på "Esquire" hade han förstått att lite sex kan räcka långt.
Han tillförde lite mer sex-
-och han hade redan tidigt en idé om-
-att flickan i huset bredvid egentligen är en sexuell varelse-
-och i vår tidning klär hon av sig - för dig!
Om jag hade kommit till Playboy 1993-
-som en erfaren fotomodell eller strippa-
-som något annat än ett affärsbiträde, så hade jag inte blivit vald.
De spred tanken att det fanns en perfekt kropp som man skulle likna.
Men alla har inte sådana kroppar.
Det har skapat män som kräver att kvinnan ska motsvara de kroppsideal-
-som Playboys utviksflickor står för. Det är skadligt.
För inte ens de kvinnorna själva uppfyller idealen!
Tidningar som Playboy-
-började skapa allt fler bilder-
-som framställde kvinnokroppen som en vara.
Jag kom precis ihåg en sak:
En vän till mig höll upp bilden mot ljuset för att se igenom kläderna.
Det var inte förrän Playboy kom ut på marknaden på 50-talet-
-som allt började förändras.
Folk började se utanför ramarna och göra saker på nya sätt.
Mottagandet var överväldigande.
Om man betraktade tidningen ordentligt-
-så gav Hef läsaren en profil av en kille som han tyckte var häftig.
Då tänkte jag... att jag skulle kunna bli en sån kille.
Jag råkade vara 13 år när Playboy slog igenom ordentligt.
Alla killar i min ålder läste Playboy - bara för artiklarnas skull, förstås.
l Nordamerika är vi kvarlevor efter den puritanska etiken.
Puritanerna var strikta. De hade inte sex utanför äktenskapet.
Män har aldrig haft nåt emot att ha sex utanför, under och efter äktenskapet.
Män vill ha sex.
Vår mest erogena zon gnids mot byxbenet varje gång vi tar ett steg.
Kvinnor undrar varför vi tänker på sex jämt.
Kvinnans mest erogena zon är gömd.
Man måste ta sig in dit för att det ska hända nåt.
Kvinnor har mycket mer distans till sin sexualitet än män.
För män finns det ingen tvekan.
Den unge Hugh Hefner ville starta en tidning, men han hade ont om material.
Han kom till mig, och jag hade en roman som ingen ville ge ut.
Jag sålde den för 400 dollar.
Den blev en följetong i Playboy, och tidningen förändrade världen.
Den har gjort mer för 14-åriga pojkar än...
"Fahrenheit 451" handlade om bokbränning i framtiden.
Ray Bradbury, Playboy och just den romanen var som gjorda för varandra.
Charles Beaumont var en ung författare.
Han blev den första av de "nya" författarna som skrev för Playboy.
Han skrev novellen "The Crooked Man"-
-som handlade om ett samhälle där homosexualitet var normalt-
-och heterosexualitet sågs som perverst.
"Esquire" hade refuserat den för att den var för kontroversiell.
Vi publicerade den tillsammans med en illustration av LeRoy Neiman.
Vissa missförstod den och ansåg att den var homofobisk.
Men vi uppfattade budskapet som-
-att om det är fel att förfölja hetero- sexuella i ett homosexuellt samhälle-
-så är det lika fel att förfölja homosexuella i vårt samhälle.
Och det var 1955, då sådant var otänkbart.
Han gav oss vår tids bästa litteratur.
Det kommer att gå till historien vilka bra författare Playboy publicerade.
När läsarna hade masturberat klart började de läsa.
Det som alltid bekymrade mig var att han var listig nog-
-att få skickliga manliga journalister att publicera sig i Playboy-
-vilket gjorde tidningen lite finare.
Redan från början ville jag bygga upp ett stall av serietecknare.
Det skulle motsvara det som "The New Yorker" hade gjort på 30- och 40-talen.
Här har vi, eftersom det var oktobernumret-
-klassiska serieteckningar av Gahan Wilson.
Det var ju honom du frågade om. Han är fortfarande en av mina favoriter.
En man kom fram och sa: "Hej, jag heter Art Paul. Hef skulle vilja träffa dig."
Jag visste ärligt talat inte vem eller vad Hef var.
Men jag gick med på det. Bakom skrivbordet satt en smal man...
Han log och reste sig och sa: "Jag har väntat på dig."
-Det var sant. -Det var så vi träffades.
Sedan mitten av 50-talet har han varit med i samtliga nummer av Playboy.
l början av 50-talet när tidningen var ny-
-var det nån på östkusten som klippte ut kaninen från tidningen-
-och klistrade den på kuvertet.
Posten levererade det, utan att skriva nåt på det.
Då visste vi att vi hade lyckats.
Hugh Hefner gjorde ensam en större insats än någon annan-
-för att kvinnor också skulle få tycka om sex.
Det blev accepterat för fina flickor att gilla sex.
Playboy kommunicerade inte med kvinnor.
Playboy utnyttjade kvinnor för männens sexuella fantasier.
De bidrog inte till kvinnans frigörelse.
Jag gillade att orsaka debatt. Annars hade jag inte startat Playboy.
Det är så man förändrar saker.
När vi startade Playboy ansökte jag hos posten om rabatterat porto-
-men vi fick nej. Då gick vi vidare till Washington och överklagade.
Vi fick rätt, och vi lyckades få postens regler ändrade.
Det finns några tidningsklipp i min klippbok.
Det här är volym 56 från juni till december 1955.
Här är en notis i "Det bästa".
"Playboy vann över posten."
"Hugh Hefner sa: Vi kommer att fortsätta att utges från Chicago."
Och så har det varit sen dess.
Godkväll, jag heter Mike Wallace.
Mike Wallace-intervjun var den första tv-intervjun jag gjorde.
Den här människan kommer till studion.
Vem var han? Han såg absolut inte särskilt bra ut.
Väldigt få hade hört talas om honom.
Jag gjorde honom en tjänst som intervjuade honom.
Vår gäst är Hugh Hefner.
Varför startade han Playboy? Är det bara en snuskig historia?
l det här numret hittade vi 20 bilder av mer eller mindre nakna flickor.
Är inte det här en lite finare sorts snusklitteratur?
Nej, inte alls. Man måste göra en viktig distinktion.
Sex kommer alltid att vara viktigt för oss.
Sex är nämligen den sak som män är allra mest intresserade av.
Jag var fortfarande pryd på den tiden.
Så jag var skeptisk. Jag tyckte inte om honom.
Det här är ju obscent sex. Det är definitivt inte sunt sex.
Vi anser bestämt att vår inställning är sund.
Men jag blev inte övertygad.
När intervjun var avslutad sa han till mig:
"Om fem år gör du nåt annat."
Han stod för den tidens konservatism.
Hur vågade en ung man publicera god litteratur av bra författare-
-och samtidigt ha nakna eller halvnakna damer i tidningen?
Opinionsbildarna reagerade med stor ilska och misstänksamhet.
De var hemskt upprärda. De ansåg att Playboy måste stoppas-
-och att tidningen orsakade stora skador på samhällslivet.
Det är utan tvekan så att Playboy, med sin filosofi-
-och sin hyllning av den fullständiga hämningslösheten-
-moraliskt och andligt, har bidragit mer än något annat-
-till krossandet av den moraliska kompassen.
Om allt är tillåtet...
Playboys filosofi kan sammanfattas så här: "Känns det bra, så gör det."
Playboy är en av de farligaste publikationerna som ges ut i dag.
På samma sätt som socialism är farligt.
Charles Keating startade rörelsen "Medborgare för anständig litteratur".
Det var en katolskt inspirerad censurgrupp.
Han var vår stora motståndare.
Vi lever i en kultur som bygger på judisk-kristna normer.
Playboy går emot dessa normer. De är samhällsomstörtare.
Vad betyder det att kyrkan kritiserar en?
De mest ondsinta krigen i historien har orsakats av kyrkan.
Maffian har aldrig gjort sig skyldig till pedofili.
Men det har katolska kyrkan. Så den som kritiseras av kyrkan ska vara stolt.
De män som stillatigande ser på när deras kvinnor-
-blir förnedrade genom nakenbilderna i Playboy-
-där de framställs som djur, de är inte män över huvud taget.
Han avslöjades på 80-talet och sattes i fängelse för bedrägerier.
Alla har en sexuell sida. Alla uppskattar livets njutningar.
Man kan låtsas att det inte är så. Men det har visat sig-
-att det är just de personerna som är mest tvivelaktiga.
Jag trodde att vi som mest kunde nå 700 000 ex.
Det var "Esquires" upplaga.
Men efter fem år nådde vi 1 miljon i upplaga.
Då kände vi oss mer framgångsrika än jag hade vågat drömma om.
Turen kommer till oss alla vid någon tidpunkt.
Knepet är att vara redo.
Att vara förberedd. Att ta emot turen och använda den!
Det var något märkligt med Chicago och komikerscenen på 1950-talet.
De flesta av mina vänner uppträdde på nattklubbar.
Don Adams, Buddy Rich, Tony Bennett, Sammy Davis Jr...
De besökta ofta redaktionen.
Jag satt med Bill Cosby och Hugh Hefner en sen kväll...
De pratade fram och tillbaka om idéer och saker som hade hänt...
Då sa jag: "Hugh, varför ordnar ni inte jazzfestivaler? Det är populärt."
På slutet av 50-talet arrangerade vi något som visade sig bli-
-den mest oförglömliga jazzfestivalen i jazzens historia.
Leonard Feather kallade det "den största händelsen i jazzhistorien".
Det var det också. Alla var där.
Det var två dagar med världens mest fenomenala musik.
Om man gillade jazz, så var det två underbara dagar.
Jazzfestivalen var ett genombrott för Playboy som stort varumärke.
Jag började leva det liv som jag hyllade i tidningen.
Jag blev "Mr Playboy".
Att göra en tv-serie för att göra reklam för tidningen kändes naturligt.
Jag började med inspelningarna i oktober 1959.
Den skulle sändas sent på kvällen och ha blandade inslag.
Er värd: Hugh M. Hefner, redaktör för Playboy.
Programidén var annorlunda.
Kameran kom upp med hissen till takvåningen-
-och tittade på komikerna och hörde samtalen-
-och musiknumren som framfördes i lägenheten.
Hej och välkomna. Vi var upptagna av att dansa.
Det här är Peggy Lord. Det här lär bli en rolig kväll. Bra att ni kom tidigt.
Tony Bennett är här. Vi ska ta hand om hans ytterkläder och ge honom ett glas.
Han bjöd in fantastiska unga artister, som senare blev väldigt stora.
Fantastiska komiker och skådespelare... Alla ville komma dit.
Gästerna och artisterna var av alla raser.
Där fanns inga rasmässiga tabun, för såna tabun fanns inte i mitt liv.
Det var kontroversiellt 1959-60.
Därför visades inte serien i sydstaterna.
Det är svårt för folk att minnas hur det var då.
Trångsyntheten och rasåtskillnaden som rådde.
Jag hörde att det här förvånade nog är första gången ni framträder i tv-
-på grund av att ni är en rasblandad grupp.
-Först trodde vi inte det. -Vi tänkte aldrig på det.
Vi är ju så begåvade!
Det var rasisternas nirvana. Om de såg en svart man med en vit kvinna...
Det är spännande, för ni ingår inte i The Pied Pipers tradition...
Lambert, Hendricks & Ross var en rasblandad grupp.
De var aldrig med i andra tv-program.
Och de sjöng jazz. Det var en annan grej...
Han lanserade musik som var svårbegriplig för många.
Många av oss svarta såg svarta artister som vi aldrig sett förr.
Var skulle man annars få se och höra alla de stora jazzmusikerna?
Han gjorde dem levande. Han såg dem som människor.
Sammy Davis Jr ville gärna vara med. Han kom till Chicago.
Vi gjorde ett helt program med honom.
Jag har en sak till dig. Det var så hyggligt av dig att komma hit.
Tänk om han kommer med utvikstjejen. Det vore det bästa jag kan tänka mig.
Med päls.
-Milda makter! -Han heter Playboy.
-Om ett år är han större än du. -Det var precis vad jag önskade mig.
Titta på det där lilla ansiktet!
Du är min. Jag är din pappa nu.
Många har kallat mig en usel hund. Nu kan jag bli det.
Ge mig en puss.
Ger du mig den här, så vet jag bara ett sätt att avsluta...
Hef är en välbärgad man. Det ytliga finns där.
Men han är inte ytlig. Han tror på lika rättigheter inför lagen.
-Har ni varit med i kommunistpartiet? -Det har ni inte rätt att fråga någon.
En statlig utredning om "oamerikansk aktivitet" började undersöka...
...personer som sågs som "oamerikanska".
Tanken att man skulle bedöma sina grannar politiskt-
-var motbjudande.
Grannar spionerade på grannar. Folk förlorade sina jobb.
Jag trodde att vi hade utkämpat andra världskriget för att stoppa sånt där.
Jag kände att vi höll på att bli som dem vi hade besegrat.
Underhållningsbranchen delades i två läger.
Hälften ansåg att McCarthyismen och svartlistningen var dåligt.
Hefner publicerade svartlistade författare.
Han skrev om svartlistade kändisar. Han tog alla chanser att gå över gränsen.
1960 brevväxlade jag med Ronald Reagan - långt innan han blev president.
Han beklagade att jag publicerade texter av Dalton Trumbo-
-som hade varit åtalad av kommittén som utredde oamerikansk aktivitet.
Vi hade också en artikel om Charlie Chaplin när han ansågs "farlig"-
-på grund av hans politiska åsikter, som faktiskt var mycket amerikanska.
Då visste jag inte att Reagan i hemlighet hade arbetat-
-med att ge FBl namn på misstänkta.
Han skrev ett brev till mig och jag svarade uppriktigt-
-att personer som var mer liberala än vad han var-
-var lika amerikanska som han.
Det gällde absolut Larry Adler, Pete Seeger och Josh White.
De artisterna var välkomna till "Playboy's Penthouse".
Vi är glada att kunna presentera vår nästa gäst: Larry Adler.
Det är hans förtjänst att munspelet har blivit ett respekterat instrument.
Jag har spelat in en skiva på Audio Fidelity.
Jag skrev på skivomslaget: "Jag är inte och har aldrig varit jazzmusiker."
Det påminner kanske om ett annat sammanhang.
Sen fanns det andra sorters artister-
-som fanns på en svart lista, som alla förnekade existensen av.
Pete Seeger stod på listan. Han ansågs vara revolutionär.
Det här är Pete Seeger - en fadersfigur för de nya folksångarna.
Jag antar att han var en hederlig man.
Han utnyttjade att han hade blivit rik.
Han kunde göra sina program utan att nån la sig i innehållet.
Sjung med i refrängen. Folkmusiken ägs inte av yrkesmusiker.
l så fall skulle den dö.
Den lever om folk har kul med den. Så sjung med i refrängen.
Hefner ville vara oberoende på mer än ett sätt.
Han satte mig bland storbystade damer. Familjen har retat mig ända sen dess.
Det fanns inget tv-bolag som kunde säga åt mig vad jag skulle göra.
Jag försökte göra ett bra program.
På grund av tatueringen får jag inte begravas på en judisk begravningsplats.
Man måste lämna världen som man var när man föddes. lnga förändringar.
Sen besökte jag min faster på Long lsland, och hon är väldigt ortodox.
Jag stod i köket och tvättade händerna när hon fick syn på tatuerningen.
Hon blev helt galen.
Det lät som en judisk skränfågel.
"Nu kan du ju inte bli begravd!"
"De hugger av armen och lägger den på en icke-judisk begravningsplats.
Polisen började gripa honom för oanständighet.
Han uppträdde på Gate of Horn-
-och jag arbetade med att skriva "Playboy Philosophy".
Shel Silverstein, en serietecknare och vän, som bodde hos mig då-
-kom hem från föreställningen och sa att Lenny hade gripits av polis.
En av poliserna hade sagt att han hade blivit kränkt som katolik.
Chicago var väldigt katolskt på den tiden.
Jag ordnade en advokat-
-och sen skrev jag om orättvisan i hans fall i "Playboy Philosophy".
Jag nämnde de nära banden mellan katolska kyrkan och Chicagos politiker.
Att öppet stödja Lenny Bruce var ett kulturellt självmord på den tiden.
l juni kom polisen och grep mig.
Jag anklagades för ett reportage om Jane Mansfield-
-och hennes film "Promises! Promises", som vi publicerade i juninumret.
Det reportaget skilde sig inte från våra tidigare.
Den verkliga anledningen var det vi skrev om Lenny Bruce.
Det blev rättegång med elva hemmafruar och en man i juryn.
Personer från en religiös organisation ingick i juryn.
Så juryn var partisk. Men den kunde inte enas, så det blev ingen dom.
Tidningen med Jane Mansfield sålde mer än något tidigare nummer.
Det blev en lång rad konflikter med Chicago.
Jag köpte "Chicago Mansion" 1960.
Syftet var att komma undan arbetet, men sen tog jag jobbet dit.
Och ända från det tidiga 60-talet har jag arbetat hemifrån.
Det fungerar väldigt bra för mig.
Jag har ju arbetat mycket på kvällstid.
Det var som ett Disneyland.
Det satt 20 tjejer vid öppna spisen. De hade väl precis slutat jobbet...
Där satt 20 flickor och Hef. Jag bara skrek: "Så tråkigt!"
När alla hade satt sig, så kom han in.
Han satte sig som en kung, omgiven av flickor, och tittade på film.
Hef och jag har ofta pratat om en sak:
Han hade de finaste vinerna, men han drack inte vin.
Han hade fin mat, men han brukade äta fläskkotletter och friterad kyckling.
Han hade fina kläder, men gick omkring i pyjamas.
Han hade en pool, men han badade inte.
Jag var på en fest i "Playboy Mansion". Jag var mycket imponerad.
Jag var lite försenad, och då kom han ut i sin morgonrock och hälsade.
Tydlien hade han dragit sig tillbaka. Jag vet inte med hur många kvinnor.
Jag har känt honom i många år, och jag tycker mycket om-
-att han fortsätter att vara aktiv. Han har inte gått i pension.
Under reklampausen kom min gode vän Tony Curtis hit.
Om vi kom till Chicago stack vi hem till honom.
Man fick ett rum, och så var man där med alla vackra flickor.
Om man hade lite känsla och stil, och om man inte uppförde sig dumt-
-så kunde man bli ihop med en tjej under en helg eller en vecka.
De underligaste två veckorna i mitt liv tillbringade jag i "Playboy Mansion".
Jag längtade efter att få se en sak: den fantastiska undervattensbaren.
Där kunde man se vad folk gjorde i poolen.
Man gled ner på en brandmanspåle, som i en sagobok.
Jag tog mig ner för pålen, och när jag tittade i fönstret såg jag ett ben...
Jag tänkte att nu får jag nåt att berätta när jag kommer hem.
Benet tillhörde Norman Mailer.
Snacka om otur.
Jag har sagt att man fick se både lsaac Bashevis Singer och bröst där.
Eftersom Hef har en så ovanlig livsstil tror folk att han är knäpp.
Men han är inte knäpp. Jag har arbetat med honom, och han är väldigt skärpt.
Han brukade säga att ytterdörren till "Playboy Mansion" var en filmduk.
Folk projicerade sina egna fantasier på duken. Och det är helt sant.
Han var som en regissör som skapade scenen.
Han var väldigt sällskapssjuk-
-men han engagerade sig i varenda sida i Playboy.
Han arbetade med allt material som hamnade i tidningen.
På 60-talet började vi med de inflytelserika intervjuerna.
Alex Haley gjorde den första - med Miles Davis.
Miles Davis pratade mer om ras än om musik.
När jag går in på en nattklubb-
-så måste jag veta hur jag kan ta mig ut därifrån.
Det är inte rättvist, för jag får folk att må bra av min musik.
Våra intervjuer blev definitionen av "djupintervju".
De blev normgivande.
Det är intressant att du frågade om dem-
-för jag har precis fått förslag på förändringar från mina redaktörer.
En sak som de vill ändra är intervjuerna.
Och det tänker jag inte gå med på.
Vissa saker i tidningen är så symboliska-
-att man inte vill förändra dem. Jag vill inte det.
Alex Haley gjorde många klassiska intervjuer för Playboy.
Martin Luther King, Malcolm X... Och sen skrev han "Rötter".
Få vet att idén till "Rötter" växte fram under Playboy-intervjuerna.
Jag hade glädjen att bli intervjuad av Alex Haley.
Det skapade ett nytt tänkesätt för den generationen.
Den mest anmärkningsvärda intervjun var med nynazisten Rockwell.
Han väntade sig inte en svart journalist.
Han såg arg ut och sa att han skulle vara uppriktig, och så sa han:
"Vi kallar er niggrer och ni borde skickas till Afrika."
Jag glömmer aldrig det lugn jag kände i det ögonblicket.
Jag sa: "Jag har kallats nigger förr, och nu får jag bra betalt för det"-
-"så berätta vad ni har emot oss."
Ku Klux Klan och rasisterna har en sanning.
Den sanningen lever de efter.
Och om vi tillåter att de i rätt sammanhang-
-får uttrycka sina åsikter, så är det bättre för landet.
Vår mest kontroversiella intervju var med Jimmy Carter innan han blev vald.
Republikanerna gjorde den till sin viktigaste angreppspunkt.
Trots det vann Carter valet.
Naturligtvis höjde det Playboys anseende.
Så det var väldigt listigt av Hefner och hans kulturredaktörer-
-som brukar beskrivas som den ena sidan av Playboys schizofreni.
Spectorsky and Kretchmer jobbade hårt för att få stora namn-
-och stora intervjuer i tidningen.
Mr Hefners tidskrift är mest känd för dess blottande av kvinnokroppar.
Det finns en del annat också, men mr Hefner hävdar att det är mycket mer.
Det finns en Playboy-filosofi som han är profet för.
Den filosofin kommer att befria oss alla-
-från vidskepelse, förtryck och moralisk absolutism.
Jag skrev det första avsnittet av "Playboy Philosphy" på hösten -62.
Tanken var att bara göra det en gång.
Det var tänkt som ett svar till våra kritiker.
Om jag skulle fördömas, så ville jag bli fördömd för mina verkliga åsikter.
Jag ser det som viktigt att slå fast-
-att ni vill upplösa normerna kring acceptabelt sexuellt beteende.
Jag föreslår att man gör en omprövning.
Mitt syfte är egentligen väldigt likartat.
Förutsättningarna för ett monogamt samhälle ökar-
-om vi tar itu med några av de här problemen.
Vi har undvikit problemen med de regler som funnits och som har ignorerats.
Ska individen få göra vad han vill-
-så länge han inte skadar andras möjligheter till lycka?
Hugh Hefner svarar ja. men stora delar av landet ville inte ha det så.
Det finns saker i tidningen som jag också tycker "går för långt".
Det som skiljer oss åt är att ni vill förbjuda sådant-
-som ni anser "går för långt".
Jag vill leva i ett samhälle där man kan uttrycka avskydda åsiket-
-för då växer och mognar samhället.
På mitt tvångsmässiga sätt-
-fortsatte jag att skriva "Playboy Philosophy" i 2,5-3 år.
Vi på redaktionen avskydde texterna.
Vi skulle göra underhållning, men det här var inte underhållning.
Det var bara han som redogjorde för sina tankar. Men läsarna gillade det.
Här är miss Darryl Farrington, rektor för de kvinnliga studenterna.
På min högra sida sitter mr Hugh Hefner, chefredaktör för Playboy.
Det här är roligt till en viss punkt. Man jag känner att...
...det råder en brist på ansvar för den andra personen - när det gäller sex.
Det är en viktig aspekt för personer som vill ta reda på vilka de är.
Ni tar upp flera intressanta saker, så jag får ta dem en i taget.
Vi har anklagats för att vara diktatoriska trendsättare.
Jag medger att vi inte är helt objektiva i småfrågor.
Men det är nog bättre att det kommer från oss än från "Det bästa".
Serierna var roliga och kreativa, men de blev allt snuskigare.
Artiklarna byggde allt mer på Playboy-filosofin-
-som angriper det amerikanska sättet att leva.
Man missbrukar yttrandefriheten så mycket att den förlorar sin mening.
Vi är relativt fria i dag vad gäller det sexuella beteendet.
De lagar som fanns på den tiden var så vansinniga att folk har glömt dem.
När vi öppnade den första nattklubben var frågan hur vi skulle skapa-
-de fantasier som vi skildrade i tidningen.
Vi satte ihop det, och gästerna tog fantasierna med sig dit.
ldén var att skapa en privat klubb-
-och i stället för ett fåtal nummer skapade vi en scen för nya talanger.
Det blev väldigt populärt, och då började vi fundera på att epandera.
Vi beslöt oss för att satsa på franchising.
De två första franchise-klubbarna öppnade i Miami och New Orleans.
Vi brydde oss inte om hudfärg i Playboy-klubben.
Så våra svarta medlemmar kom inte in på nattklubbarna i New Orleans och Miami.
Vi sa till dem att de måste välkomna både svarta och vita medlemmar.
l New Orleans sa chefen att det skulle vara olagligt i Louisiana.
Det var förbjudet att ha svarta och vita på samma nattklubb.
"Vi har rasåtskillnadslagar här i Södern."
Men vi ansåg att lagarna var författningsvidriga-
-så vi tog över nattklubbarna och öppnade dem för både svarta och vita.
Det blev kostsamt att köpa tillbaka rätten att driva klubbarna.
Utestängandet av svarta-
-från underhållningsbranchen eller nån annanstans, var skandalös.
Han var en av många under den perioden-
-som kämpade för att sanningen skulle segra i det här landet.
lrwin Corey lämnade återbud en kväll och vi behövde en ersättare.
Dick Gregory var en svart komiker från Chicago. Vi kallade in honom.
Det jag inte visste...
Hefner visste inte att nattklubben hade bokats av ett konferenssällskap.
Det var en grupp vita sydstatsmän som arbetade i livsmedelsindustrin.
När de fick veta att klubben hade bokats...så behövde de inte mig.
Victor Lownes stod i trappan...
Det var så nära att jag inte hade fått mitt genombrott.
Victor Lownes tänkte säga att jag inte behövde arbeta.
Men jag skulle få betalt. 50 dollar för att göra ingenting? Gärna för mig.
Men jag hade gått fel först, och det var den berömda Playboy-klubben.
Jag fick inte komma för sent! Jag kände inte Victor Lownes.
Jag visste inte vad han ville. Jag skyndade mig till scenen.
Jag skulle kanske inte ens hinna byta om, så jag knuffade undan honom.
Han försökte prata med mig, men jag gick in på scenen.
Då var klockan åtta. Klockan elva var jag kvar på scenen.
Det fanns rasistiska fördomar mot svarta ståuppare, av någon anledning.
Det var en underlig tid - början av 1960-talet.
Det gick bra för svarta jazzmusiker och sångare att uppträda-
-men en svart komiker kunde inte accepteras.